СТРАТЕГІЯ “ВИЖИВАННЯ” – ОСНОВА ФУНКЦІОНУВАННЯ ОСОБИСТИХ СЕЛЯНСЬКИХ ГОСПОДАРСТВ - Іщенко, А.В. (Сталий розвиток економіки, 2017)
Мета. Розробка теоретичних, методологічних положень щодо обґрунтування стратегії “виживання” як основи функціонування особистих селянських господарств. Методика дослідження. В процесі дослідження використано загальнонаукові і спеціальні методи, зокрема: метод теоретичного узагальнення застосовано при здійсненні критичного аналізу результатів досліджень вітчизняних і зарубіжних учених стосовно обґрунтування стратегії “виживання”; монографічний метод застосовано при узагальненні результатів дослідження діяльності особистих селянських господарств. Результати. Обґрунтовано методологічну основу функціонування особистих селянських господарств в аграрному секторі України, в основі якої знаходиться стратегія “стійкості” для більшості ОСГ, що базується на використанні найпростіших засобів праці, ручної праці членів домогосподарства та виробництва органічної продукції з метою першочергового задоволення в продуктах безпечного харчування. Наукова новизна. Обґрунтовано стратегію “стійкості” категорії “особисте селянське господарство” в Україні, яка базується на необхідності задоволення життєво важливих потреб для членів власного домогосподарства та його родини незалежно від рівня економічної ефективності виробництва, застосуванні нескладних засобів виробництва, ручній праці, багатогалузевості, що значною мірою знівельовує негативний вплив деструктивних явищ в соціально-економічному розвитку країни (інфляційні процеси, диспаритет цін, відсутність належної державної підтримки тощо). Практична значущість. Встановлено, що до основних особливостей економічної поведінки сільських домогосподарств належать: перетворення з підсобного у головне джерело доходів і, водночас, у сільськогосподарське виробництво для виживання; ведення ОСГ є вагомим фактором зайнятості сільського населення; надання істотного впливу на функціонування аграрного сектору країни; залежність розвитку господарств населення від розвитку інфраструктури; пряма залежність від стану економіки в цілому, а також політики держави у сфері фінансів і кредитування, податків, цін, зовнішньоекономічної діяльності та ін.